Tipajoč je segla po, oprijela se za ročaj in ga potegnila, potem pa omahnila na prag ‒ moči so ji bile pri kraju in zdelo se ji je, da bo kar zaspala in se ne bo nikdar več zbudila. Kakor v polsnu je čula odklepanje vrat, govorjenje moškega glasu in ženskega, pred očmi ji je zableščala luč, več rok jo je spravilo v zaduhel gorek prostor in potem se ji je mešalo in ni več ločila v svojem spominu, kaj je bilo res od vse grozote in kaj le sen vroče groznice. Ko se je slednjič prebudila iz dolgega globokega spanja in se dodobra zavedela, je bil velik dan.